Cum pot fi fericit?

Cum pot fi fericit?

R.C. SPROUL

CUM POT FI FERICIT?

R.C. Sproul

© 2021 Editura MAGNA GRATIA. Toate drepturile rezervate. Nicio parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Copyright © 2016 by R.C. Sproul. Originally published by Reformation Trust Publishing, a division of Ligonier Ministries. Translated by permission. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune. Publicată în original sub titlul How Can I Be Blessed? de Reformation Trust Publishing (2016).

ISBN: 978-606-95343-0-4 (PDF) / 978-606-95343-1-1 (epub) / 978-606-95343-2-8 (mobi)

Traducerea: Editura MAGNA GRATIA. MAGNA GRATIA nu susține în mod necesar toate punctele de vedere ale autorilor pe care îi traduce și/sau publică. Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune.

Design copertă: Ligonier Creative, Editura MAGNA GRATIA

RESPECTAȚI DREPTURILE DE AUTOR!

Este interzis în mod expres:

- imprimarea cărții indiferent de modalitatea de folosire, indiferent de scop și de modalitatea de imprimare, inclusiv imprimarea profesională (la tipografie, indiferent dacă produsul este comercializat sau nu);

- stocarea fișierelor oricărei cărți pe bloguri, pagini de internet, portaluri sau transmiterea pe cale electronică, altfel decât a link-urilor către website-ul MAGNA GRATIA.

- copierea și republicarea a peste 250 de semne/publicație pe alte portaluri, pagini de internet, bloguri, în publicații tipărite sau în predici, prezentări, conferințe etc.

- producția și/sau distribuția de opere derivate (ex. audiobook, clipuri video, videoblog, broșuri, alte publicații etc.) care conțin, parțial sau integral, material din această publicație, indiferent dacă opera derivată este comercializată sau nu.

Citiți politica integrală de copyright la adresa: magnagratia.org/copyright.html

Editura MAGNA GRATIA

Str. Liliacului nr.26,

Dascălu-Ilfov 077075

Email: contact@magnagratia.org

Internet: www.magnagratia.org

Cuprins

Capitolul 1. FRUMUSEȚEA DE A FI BINECUVÂNTAT

Capitolul 2. FERICE DE CEI SĂRACI

Capitolul 3. FERICE DE CEI CE PLÂNG

Capitolul 4. FERICE DE CEI BLÂNZI

Capitolul 5. FERICE DE CEI CE FLĂMÂNZESC

Capitolul 6. FERICE DE CEI MILOSTIVI

Capitolul 7. FERICE DE CEI CU INIMA CURATĂ

Capitolul 8. FERICE DE CEI ÎMPĂCIUITORI

Capitolul 9. FERICE DE CEI PRIGONIȚI

Despre autor

Capitolul 1

FRUMUSEȚEA DE A FI BINECUVÂNTAT

Când am intrat odată în biroul meu, am găsit o scrisoare de la un fost student, care urma să se căsătorească în California și care ne invitase, pe mine și pe Vesta, să participăm la nunta lui. Agenda noastră nu ne permitea să acceptăm invitația, așa că el ne-a scris punându-ne următoarea întrebare: „Dacă nu puteți veni la nuntă, ați putea măcar să înregistrați o binecuvântare pentru căsătoria noastră?” Am fost mișcat de această solicitare și m-am dus imediat cu un producător în studio, unde am înregistrat o rugăciune specială de binecuvântare pentru nunta acestui cuplu. Sunt convins că eu am fost mult mai mișcat de acest lucru pentru că, fiind păstor, eu tratez pronunțarea binecuvântării ca pe unul dintre cele mai înalte privilegii pe care le am.

Cuvântul binecuvântare are sensul simplu de „bună zicere”. El provine din două rădăcini din limba latină: bene, cu sensul de „bun”, și dictio, care are sensul de „zicere” sau „afirmație”. O binecuvântare este o afirmație bună, un anunț al binecuvântării. Binecuvântarea obișnuită din Vechiul Testament este cea a lui Aaron, care se găsește în Numeri 6. Aceasta este dată într-o formă poetică, paralelă:

Domnul să te binecuvânteze și să te păzească! Domnul să facă să lumineze Faţa Lui peste tine și să Se îndure de tine! Domnul să-Și înalțe Fața peste tine și să-ți dea pacea! (Num. 6:24-26)

Această binecuvântare standard evreiască are trei versuri, și fiecare vers spune același lucru, în două modalități diferite. În acest fel de paralelism literar, dacă ratăm să surprindem sensul lui într-un vers, versurile următoare arată mai clar acest sens, așa încât vom putea înțelege pe deplin ce anume ni se transmite.

Observați de asemenea accentul pus pe Fața lui Dumnezeu. Această binecuvântare face aluzie la un fel special de fericire, o intimitate față către față cu Domnul. Pentru un evreu, cea mai înaltă fericire, experiența supremă a binecuvântării, era asociată cu apropierea pe cât de mult era posibil față de Creator, cu șederea în prezența Sa imediată și cu desfătarea în gloria Lui descoperită.

Ca un popor semi-nomadic, evreii erau foarte conștienți de fragilitatea vieții omenești. Ei vedeau că viața pare să fie ca iarba care răsare repede, dar se ofilește și moare la fel de repede. Ei tânjeau după o casă permanentă. Ei doreau să fie ocrotiți. Această binecuvântare trebuie să fi fost foarte încurajatoare pentru ei. Când vorbește despre pacea pe care Domnul o aduce, ea se referă la ceva mult mai profund decât încetarea conflictelor militare. Ea vorbește despre o pace de durată, pacea cu Dumnezeu după care însetează orice suflet. Această binecuvântare este promisiunea fericită a păcii, harului și perseverenței.

De-a lungul istoriei biblice, acest concept al binecuvântării sau fericirii a fost legat strâns de a-L vedea pe Dumnezeu. Ceea ce în Vechiul Testament era caracterizat ca binecuvântare, în Noul Testament a fost denumit „fericire”. În această scurtă carte, ne vom îndrepta privirile către o parte cunoscută și îndrăgită a Noului Testament, care vorbește despre ce înseamnă să fii binecuvântat sau fericit. Acest pasaj este cunoscut sub numele de Fericirile. El face parte din marea predică rostită de Isus Hristos, cunoscută ca Predica de pe Munte, și se găsește în Biblie în Matei 5.

Pentru a înțelege Fericirile, trebuie să înțelegem puțin din forma în care ele se prezintă. Ele sunt cunoscute ca „oracole”. Ceea ce ne vine în minte când auzim acel cuvânt este ceva asemănător faimosului oracol al lui Delphi. Delphi era o femeie, o preoteasă din templul lui Apollo, care privea în viitor și citea soarta regilor și a generalilor, atunci când ei se pregăteau pentru bătălie. Ea a fost chemată oracol pentru că aducea un mesaj de la zei. Delphi era un fel de instrument al revelației divine.

În Vechiul Testament, profeții din Israel erau agenți ai revelației. Ei nu vorbeau de la sine, nici nu își exprimau propriile opinii sau mesaje, ci își prefațau învățătura prin expresia: „Așa vorbește Domnul”. Apoi ei aduceau un mesaj de la Dumnezeu. Dumnezeu i-a spus lui Ieremia că el avea să pună Cuvântul Său în gura lui, iar Ezechiel a trebuit să înghită un pergament amar care a devenit dulce în gura lui, pentru că era Cuvântul lui Dumnezeu.

În Vechiul Testament, oracolele au ajuns să se refere la anunțuri divine. Existau două feluri de oracole: oracole de prosperitate, care erau anunțuri ale binecuvântării și bunăvoinței divine în sensul prosperității, și oracole de judecată, care erau pronunțări ale condamnării sau judecății. De exemplu, Amos a transmis o serie de astfel de pronunțări prefațate de afirmații precum: „Vai de cei ce trăiesc fără grijă în Sion, și la adăpost pe muntele Samariei” (Amos 6:1). Forma negativă a unui astfel de oracol din Vechiul Testament era adesea prefațată de cuvântul vai. Vedem acest lucru și în Isaia 6, unde profetul a căpătat un crampei din curtea interioară a Cerului și L-a văzut pe Domnul înălțat pe tronul Său. Isaia a văzut serafimul zburând în jur și strigând: „Sfânt, sfânt, sfânt”. Impulsul lui în acea circumstanță a fost să pronunțe un oracol de condamnare asupra propriei persoane, spunând: „Vai de mine! Sunt pierdut” (Isaia 6:5). Această formă de adresare oraculară a fost folosită și de Isus ca parte din rolul Său profetic. El a pronunțat oracole de judecată împotriva cărturarilor și a fariseilor: „Vai de voi, cărturari și farisei fățarnici!” (Matei 23:15). În particular, Evanghelia după Matei ne prezintă un număr mare de astfel de oracole de condamnare.

Oracolul opus, acela al binecuvântării, era prefațat de cuvântul ferice. Fericirile constituie o serie de astfel de oracole. Isus aducea Cuvântul lui Dumnezeu pentru definirea noului legământ – noua situație care s-a instaurat odată cu venirea Lui pe pământ.

Fericirile subliniază două lucruri. Primul este Împărăția lui Dumnezeu. Această idee este centrală în învățătura lui Isus, în special în pildele Lui. Ioan Botezătorul și-a făcut apariția pe scenă spunând: „Pocăiți-vă, căci Împărăția cerurilor este aproape” (Matei 3:2). Tot așa, Isus Și-a inaugurat lucrarea publică prin același anunț (Matei 4:17). El a explicat frecvent aspecte ale acestei Împărății printr-o poveste sau pildă, lucruri prefațate prin expresia „Împărăția cerurilor este ca...” (v. Matei 13).

Chiar și o privire fugară asupra Predicii de pe Munte și a Fericirilor ne arată că Isus a asociat Împărăția lui Dumnezeu cu propria viață și lucrare. Nu putem separa Persoana lui Hristos de conținutul Fericirilor, pentru că Fericirile însele ne îndreaptă către El ca sursă finală a fericirii noastre.

Fericirile sunt denumite astfel pentru că ele încep prin cuvântul ferice. Există o expresie înrudită folosită în teologie cu referire la acest tip de binecuvântare. Ea are de-a face cu nădejdea supremă a vieții creștine. Această nădejde este o viziune beatifică.

Viziunea beatifică este promisiunea că, în glorificarea noastră, Îl vom vedea pe Dumnezeu așa cum este El. Unul dintre cele mai dificile aspecte ale vieții de creștin este să iubim, să adorăm, să slujim și să ascultăm de un Dumnezeu pe care nu Îl vedem niciodată. Noi trebuie să umblăm prin credință, nu prin vedere. Totuși, în Noul Testament ni se dă promisiunea că va veni o vreme, la culminarea Împărăției lui Dumnezeu, când poporul lui Dumnezeu Îl va vedea așa cum este El, în toată gloria Sa.

Motivul pentru care aceasta este numită viziune beatifică este că, atunci când avem acel privilegiu de a-L privi pe Dumnezeu, aspirația cea mai completă a umanității noastre va fi desăvârșită. Nădejdea noastră este exprimată în faimoasa rugăciune a lui Augustin de Hippo: „O, Dumnezeule, ne-ai creat pentru Tine, iar inimile noastre sunt agitate până nu își vor găsi odihna în Tine”. Chiar dacă viața creștină trebuie să fie caracterizată consecvent de bucurie, când trecem din bucurie în bucurie, există întotdeauna o limită a acestei bucurii pe care o putem experimenta în această vale a plângerii – iar plinătatea totală a acelei bucurii nu va fi experimentată decât atunci când Îl vom vedea pe Dumnezeu față în față. Vom trece atunci la un nivel cu totul nou al împlinirii personale, al bucuriei personale și al satisfacției – pe scurt, al fericirii și binecuvântării adevărate.

Acest fel de fericire pătrunde în cele mai adânci cămări ale sufletelor noastre și ne copleșește sufletul cu un simțământ al dulceții, desfătării, satisfacției și mulțumirii care nu va cunoaște limite. Pe măsură ce vom studia Fericirile, ne vom gândi la acest fel de binecuvântare și fericire.

Capitolul 2

FERICE DE CEI SĂRACI

„Ferice de cei săraci în duh, căci a lor este Împărăția cerurilor!” (Matei 5:3).

Dacă locuiești în Statele Unite, nu trăiești într-o monarhie. Ca parte din moștenirea noastră națională, noi, americanii, ne mândrim cu forma noastră reprezentativă de guvernare. Cu toate acestea, nu putem să scăpăm de fascinația noastră față de monarhie. Prin venele noastre curg încă povești, cântece și lucruri care țin de regalitatea britanică, și asta demonstrează că monarhia este încă acolo, în noi. Noi gândim încă în termenii împărățiilor. La urma urmei, majoritatea popoarelor din istoria lumii au fost conduse de monarhi.

Domnia lui Dumnezeu este exprimată în Scriptură în termenii monarhiei. El nu domnește prin referendum. Poruncile Lui nu sunt sugestii. El dă decrete regale, și El L-a înălțat pe Fiul Său în poziția de Împărat al împăraților și Domn al domnilor. Forma finală a guvernării din acest univers este o monarhie, căci Dumnezeu L-a uns pe Prințul Lui ca să fie Regele nostru. Prințul Lui are autoritatea de a-i da moștenire, membralitate și proprietate în acea Împărăție oricărui om dorește.

Observați că, încă de la prima Fericire, Isus afirmă o promisiune legată de Împărăția lui Dumnezeu. Promisiunea este că Împărăția cerurilor le va fi dată acelora pe care Isus i-a caracterizat ca „săraci în duh”.

Evident, se ridică imediat o întrebare. Evanghelia după Luca include o predică asemănătoare Predicii de pe Munte. Ea se găsește în Luca 6, și este denumită uneori Predica de pe Câmpie. În versiunea lui Luca, Isus spune pur și simplu: „Ferice de voi, care sunteți săraci” (Luca 6:20), omițând expresia „în duh”. El mai pronunță și o serie de condamnări, inclusiv pe aceasta: „vai de voi, bogaților” (Luca 6:24). Relatarea lui Luca îi pune în contrast pe „săraci” cu cei care, datorită abundenței lor materiale, sunt în pericolul grav al ratării Împărăției lui Dumnezeu. Întrebarea este aceasta: De ce este prezentă expresia „în duh” din narațiunea lui Matei?

Ideea nu este să excludem sărăcia materială din această Fericire. Mai degrabă Matei dorea ca aceia care aveau să îi citească Evanghelia să înțeleagă că sărăcia materială nu surprinde tot înțelesul textului. Cei săraci în termenii posesiunilor materiale pot fi săraci și în duh, dar și cei bogați material pot fi săraci în duh. Pot exista de asemenea oameni foarte săraci care să fie acri, lacomi și mânioși pe Dumnezeu, și să nu fie deloc săraci în duh. Așadar, trebuie să fim atenți să nu trasăm o linie directă de corespondență între sărăcia materială și cea spirituală. Ideea este că Isus face o promisiune adresată celor care nu sunt bogați în mințile lor, ci își găsesc suficiența și satisfacția în Dumnezeu.

Isus trata aici o problemă departe de a fi abstractă pentru oamenii din vremea Lui. El le vorbea celor săraci după standardele lumii – unii ca urmare a asupririi din partea guvernelor străine, alții pentru că abandonaseră atracțiile acestei lumi ca să Îl urmeze. Probabil că El avea în minte plângerea psalmistului, care se întreba de ce prosperă cei răi în timp ce neprihăniții suferă (Ps. 73). Așa cum ne învață Cărțile Înțelepciunii, noi trăim într-o lume cu totul anapoda, unde unii își îndreaptă inimile către putere, bogăție și lucruri materiale, călcând peste orice ca să câștige avantaje în fața altora.

Isus ne învață că această lume anapoda va fi corectată în Împărăția lui Dumnezeu. El promite că Tatăl Său știe situația lor. Isus însuși a fost smerit și a promis că cei care abandonează bogățiile acestei lumi și caută fața lui Dumnezeu, vor fi eliberați de Tatăl. Lor li se dă Împărăția cerurilor.

Capitolul 3

FERICE DE CEI CE PLÂNG

„Ferice de cei ce plâng, căci ei vor fi mângâiați!” (Matei 5:4).

Herman Melville, autorul meu favorit, scria cândva următorul lucru: „Doar atunci când știm că un singur suspin cântărește mai mult decât zece mii de bucurii vom deveni ceea ce creștinismul să străduiește să facă din noi”. Nu știu la ce se gândea Melville când a scris aceste cuvinte. Poate că își amintise de acele cuvinte din Cărțile Înțelepciunii: „Mai bine să te duci într-o casă de jale decât să te duci într-o casă de petrecere”, pentru că „inima celor fără minte este în casa petrecerii” (Ecles. 7:2, 4). Sau poate că se gândea la această Fericire.

Întrucât Fericirile sunt pronunțate într-o formă atât de condensată, impactul lor deplin și profunzimea implicațiilor lor nu ne sunt întotdeauna clare la prima vedere. Despre această a doua Fericire s-au scris multe. Unii o văd ca promisiunea mângâierii față de cei care trec prin întristări. Alții văd aici doar dimensiunea spirituală, mai specific considerând-o un simțământ al durerii sau o plângere din cauza păcatului.

Este înțelept să nu restricționăm sensul acestei fericiri la oricare dintre acele posibilități, pentru că există diferite feluri de întristare la care Scriptura se referă. Evident, există acea întristare care vine odată cu pierderea unei persoane iubite. Există și întristarea dată de regretul pentru ceea ce am făcut, prin care, când Duhul Sfânt ne convinge de păcatele noastre, suntem întristați profund și ajungem să simțim durere pentru că L-am ofensat pe Dumnezeu.

Dar există și un alt fel de întristare, mai extinsă în aplicațiile ei – o întristare care vine asupra oamenilor ce suferă durerile persecuției. Isus a vorbit despre persecuția care survine ca rezultat direct al identificării noastre cu El. Copiii lui Dumnezeu sunt copiii lacrimilor. În felul acesta, noi suntem asemenea Domnului nostru. Isus a fost caracterizat ca „om al durerii și obișnuit cu suferința” (Isaia 53:3). El a plâns la pierderea celor iubiți, așa cum a făcut în cazul morții lui Lazăr, dar Îl vedem și plângând pentru Ierusalim: „Ierusalime, Ierusalime, care îi omori pe proroci și îi ucizi cu pietre pe cei trimiși la tine! De câte ori am vrut să îi strâng pe copiii tăi cum își strânge găina puii sub aripi, și n-ați vrut!” (Matei 23:37; cf. Luca 13:34). Isus a fost profund îndurerat de toată suferința pe care a văzut-o în această lume, de forța și puterea răutății din ea. El a înțeles ce înseamnă să fii unul care plânge.

Vechiul Testament vorbește despre plâns în multe locuri. În cartea Eclesiastul citim că există o vreme când plânsul este potrivit (Ecl. 3:4). Psalmii conțin multe expresii ale durerii profunde, în particular scrise de David, ca atunci când el a exclamat: „Nu mai pot gemând! În fiecare noapte îmi stropesc așternutul și-mi scald patul în lacrimi” (Ps. 6:6).

Istoria Israelului este istoria unui popor obișnuit cu suferința. Datorită amplasării geografice, Israelul a experimentat mari tulburări, fiind nevoit să lupte continuu pentru a-și apăra teritoriul. Această mică națiune a fost implicată în multe conflicte din lumea antică. Țara evreilor a fost una marcată de sânge, durere și suferință.

Totuși, ea era Țara Promisă, țara pe care Dumnezeu i-a dat-o poporului Său. Astfel, poporul pe care El l-a chemat să fie separat de lume a fost un popor obișnuit cu suferința. Suferința fost parte din destinul lor național. De aceea, în așteptările lor religioase, exista o făgăduință a viitoarei mângâieri.

În Luca 2 descoperim narațiunea despre Simeon. El era un sfânt ajuns la vârsta bătrâneții, căruia Dumnezeu îi făcuse o promisiune: „Și iată că în Ierusalim era un om numit Simeon. Omul acesta ducea o viață sfântă, și era cu frica lui Dumnezeu. El aștepta mângâierea lui Israel, și Duhul Sfânt era peste el. Duhul Sfânt îl înștiințase că nu va muri înainte ca să Îl vadă pe Hristosul Domnului” (Luca 2:25-26). Simeon nu era doar drept și evlavios, ci el și aștepta ceva – mângâierea lui Israel. Acest termen nu se referă pur și simplu la un eveniment sau o experimentare a mângâierii de care poporul să se bucure. Expresia „mângâierea lui Israel” era înțeleasă ca o referire la o persoană. Acesta este unul dintre titlurile foarte puțin cunoscute ale lui Isus din Biblie. Mesia, care le-a slujit celor săraci, răniți și loviți de dureri, este întruchiparea promisiunilor vechi-testamentare ale lui Dumnezeu față de poporul Său că El avea să fie mângâierea lor. În lucrarea Lui, Mesia avea să le aducă mângâiere celor care plâng. El avea să aducă odihnă pentru sufletele obosite.

Aceasta este lucrarea lui Dumnezeu față de poporul Lui. El promite să vindece inimile lor frânte și să le restaureze sufletele. Acesta este aspectul avut în vedere aici, în a doua Fericire. Plânsul nu este o ocazie a bucuriei. Isus nu diminua cu nimic durerea și suspinul asociate plânsului. Motivul pentru care suntem binecuvântați când plângem este că poporul lui Dumnezeu are promisiunea mângâierii lui Israel. Durerea este o binecuvântare mascată. Ferice de cei ce plâng, pentru că ei vor fi mângâiați prin consolarea prezenței lui Dumnezeu alături de ei.

Noi toți știm ce sunt durerea și întristarea. Toți am fost în casa plângerii. Dar unde să mergem pentru a căpăta mângâiere? Care este consolarea noastră? Isus le-a spus oamenilor: „Veniți la Mine, toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă voi da odihnă” (Matei 11:28). Acestea erau cuvintele Mângâierii întrupate a Israelului. Aceasta este promisiunea lui Hristos adresată tuturor celor care vor privi la El în mijlocul plânsului.

Capitolul 4

FERICE DE CEI BLÂNZI

„Ferice de cei blânzi, căci ei vor moșteni pământul!” (Matei 5:5).

Filosoful Friedrich Nietzsche a afirmat cândva că „Dumnezeu este mort”. Spunând acestea, Nietzsche nu a recunoscut că ar fi crezut în vreo zeitate, ci mai degrabă el voia să spună că ideea de Dumnezeu este moartă. Nietzsche credea că Dumnezeu exista doar în mințile oamenilor, care erau responsabili pentru moartea Lui: „Dumnezeu este victima crimei, iar noi, ca ființele omenești, suntem ucigașii”. Fără această credință care să îi ancoreze pe oameni, nu există nicio încredere într-o ordine cosmică sau vreun temei al moralității sau valorilor.

Nietzsche a spus de asemenea că dorința fundamentală care motivează spiritul uman este puterea, sau voința de a realiza ceva. El a susținut ca ideal uman ceea ce a numit Übermensch, sau supra-omul. După moartea lui Dumnezeu, acest Übermensch se ridică pentru a crea un set de valori centrate în această lume, prin contrast cu valorile iudeo-creștine, care provin dintr-o altă lume. Acest Übermensch este caracterizat ca o persoană cu îndrăzneală și curaj deosebit, nelimitată de valorile de modă veche și capabil pe deplin de a-și exercita voința și puterea. Așa cum spunea Nietzsche, aceasta este ceea ce noi am fost creați să fim și să facem, însă valorile iudeo-creștine – cu accentul lor pus pe blândețe, umilință și dragoste – au despuiat și distrus spiritul uman.

Este important să remarcăm că Nietzsche a interpretat blândețea ca o slăbiciune adusă în această lume ca valoare morală în principal prin învățătura lui Isus. El a văzut blândețea ca motivul pentru care Dumnezeu a murit – pentru că El era prea slab ca să supraviețuiască. Când ne uităm la conceptul biblic al blândeții, vedem ceva radical diferit de ceea ce Nietzsche a văzut și, ca să fim deschiși, ceva diferit de perspectiva pe care mulți creștini au tendința să și-o însușească.

Conceptul blândeții este ilustrat deseori prin imaginea cuiva care este un fel de preș pentru toți ceilalți, o persoană ezitantă, lipsită de coloană vertebrală, căreia îi lipsesc virtuțile pe care Nietzsche le aplauda, cum ar fi curajul. Dar Scriptura ne oferă două exemple de blândețe în două dintre cele mai proeminente personaje ale Bibliei. În Vechiul Testament, bărbatul remarcat prin blândețea lui era Moise, iar în Noul Testament, cel considerat de cea mai mare blândețe era Isus. Și totuși ar fi extrem de dificil să găsim două personaje din istoria rasei omenești care au manifestat o tărie de caracter mai mare decât a acestor doi bărbați.

Moise fusese un lider al cărui curaj era uimitor. Dumnezeu îi dăduse povara conducerii poporului Israel afară din robia egipteană. El a stat în picioare, față în față, împotriva celui mai puternic lider al lumii antice, faraonul din Egipt. El a rămas neclintit în fața atacurilor furtunoase din pustie, atacuri organizate de evreii rebeli. Totuși, în toate acestea, Moise se remarcă prin blândețea lui (v. Num. 12:3).

Isus s-a referit la Sine ca fiind „blând și smerit cu inima” (Matei 11:29). Totuși, El a stat împotriva întregii structuri de putere a vremii Sale, împotrivindu-Se opiniei publice, împotrivindu-Se autorităților politice și religioase și suportând durere și tortură incredibilă din partea celor care L-au arestat. Totuși, în ciuda puterii și a tăriei Sale enorme, Isus S-a remarcat ca întruchiparea blândeții. De aceea, devine evident că a fi blând nu înseamnă să fii slab. În fapt, a fi blând în sens biblic necesită un fel anume de putere interioară foarte rar de găsit printre oameni.

Am cunoscut cândva un tânăr pus în poziție de conducere într-o organizație, și majoritatea oamenilor pe care el îi conducea erau mai în vârstă decât el – așa că stilul de conducere pe care l-a adoptat a fost unul tiranic, fiind oficios, lipsit de sensibilitate și chiar obraznic. L-am întrebat cândva de ce adoptase acest stil de conducere, iar răspunsul lui a fost următorul: „Pentru că nu au ascultat de mine în tinerețea mea. Trebuie să fiu puternic, altfel îmi voi pierde puterea pe care o am în poziția mea”. I-am replicat astfel: „Cu cât ai mai multă putere în această lume și cu cât ți s-a dat mai multă autoritate, cu atât este mai necesar să fii smerit și blând”. Aceasta este primordial învățătura Bibliei. Când cineva este într-o poziție de putere sau autoritate, este ușor să folosească acea putere într-o manifestare a aroganței și tiraniei, dar Dumnezeu se împotrivește acelui stil de conducere.

I-am spus acestui tânăr că există un secret ciudat pe care mulți oameni nu îl înțeleg: nu doar că este important ca oamenii aflați în poziții de putere și autoritate să își tempereze acea putere cu har, ci este chiar mai ușor să manifești har când ai putere. Deoarece ai puterea să fii blând, nu trebuie să fii tiranic. Doar când oamenii se simt nesiguri pe autoritatea lor, ei simt nevoia să manifeste un fel de stăpânire tiranică peste viețile altor oameni.

Este important să ținem minte asta când ne gândim la Moise și la Isus. Nimeni din Vechiul Testament nu a fost înzestrat cu mai multă putere decât Moise. Și sigur că nimeni nu a avut mai multă putere decât Isus. Totuși, având în vedere puterea și autoritatea acestor doi oameni, ambii au înțeles că își puteau permite să fie blânzi. De aceea, când Moise a fost descris ca fiind blând, în parte sensul este că el și-a echilibrat puterea prin blândețe și sensibilitate, exact așa cum a făcut Domnul nostru.

Gândiți-vă pentru o clipă la stilul de conducere al lui Isus. O persoană cu autoritate asupra oamenilor trebuie să îi cunoască, dându-și seama că unii dintre ei sunt încăpățânați și probabil că au nevoie să fie corectați ocazional, în timp ce alții sunt slabi și răniți, trebuind tratați cu blândețe. Și exact aceasta este ceea ce vedem în Isus. Când Isus avea de-a face cu oameni aflați în autoritate, cum ar fi fariseii, El a fost mai tare ca oțelul. El nu a acceptat nimic de la ei, ci i-a mustrat prin cuvinte dure. Totuși, despre Isus se spune că nu zdrobește „trestia frântă” (Isaia 42:3; cf. Matei 12:20). El a fost blând, tandru și bun cu cei zdrobiți și împovărați din vremea Lui. El a fost blând – adică Și-a temperat puterea și autoritatea potrivit nevoilor oamenilor aflați în grija Lui.

Opusul blândeții este o folosire arogantă și dură a puterii și autorității. Foarte adesea, când ne gândim la oamenii care își folosesc puterea fără să se gândească la cei de sub autoritatea lor, cuvântul care ne vine în minte este cruzime. Persoana crudă face orice îi stă în putere ca să obțină ce își dorește, fără a se teme să folosească excesiv forța sau puterea ca să-și atingă scopurile. Este dificil să te înfrânezi când ai autoritate și putere, și când îți simți interesele amenințate. Când vrem ceva și știm că putem căpăta acel lucru dacă ne folosim de putere, atunci este un gest de blândețe să facem un pas înapoi și să ne gândim mai degrabă la ceilalți decât la noi înșine.

Omul blând înaintea lui Dumnezeu și care are acea putere interioară ce-l face capabil să se poarte cu blândețe înaintea oamenilor nu va fi un om violent. Această stăpânire de sine îl va face capabil să fie temperat. O persoană temperată sau cu autocontrol nu va ceda fața tentației de a-și folosi puterea în exces, ci trăiește în limitele necesare.

În ultimă instanță, cel ce este blând se supune autorității și stăpânirii lui Dumnezeu. În loc să se încreadă în abilitățile și autoritatea proprie, omul blând crede că Dumnezeu îl va păzi și că El Își va împlini promisiunile.

Dumnezeu i-a promis o moștenire poporului Său de la bun început. Legământul pe care l-a făcut cu Avraam implica o țară. În Noul Testament, ni se spune că Dumnezeu pregătește un Cer nou și un pământ nou. Această promisiune este parte din făgăduința mai mare a Împărăției lui Dumnezeu. Isus le-a spus ucenicilor Lui să aștepte ziua când Împăratul va spune: „Veniți binecuvântații Tatălui Meu de moșteniți Împărăția, care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii” (Matei 25:34). Dumnezeu a promis că Îi va da lui Hristos toată lumea ca moștenire, iar cei care sunt ai lui Hristos participă la acea moștenire. Astfel, omul blând, în loc să smulgă sau să strângă ca să fie în posesia a tot ce poate cuceri în această lume, este răbdător așteptând moștenirea pe care Dumnezeu o promite.

Noi toți trebuie să ne cercetăm sufletele atunci când auzim aceste virtuți de pe buzele lui Hristos. Niciunul dintre noi nu este pe cât de blând ar trebui să fie. Uneori noi facem confuzie între a fi blând și a fi slab. Alteori nu spunem nimic când ar trebui să spunem, și ne scuzăm lașitatea atribuind-o smereniei sau blândeții. Moise n-a fost laș, și cu siguranță că Isus nu a fost caracterizat de lașitate. Blândețea nu interzice îndrăzneala, ci interzice aroganța. Creștinul blând este curajos în ascultarea lui față de chemarea lui Dumnezeu în această viață. În ultimă instanță, a fi blând înseamnă să te supui stăpânirii Împăratului nostru.

Capitolul 5

FERICE DE CEI CE FLĂMÂNZESC

„Ferice de cei flămânzi și însetați după neprihănire, căci ei vor fi săturați!” (Matei 5:6).

Există ceva ciudat în societatea americană, și are de-a face cu spiritul nostru de competiție liberă și deschisă. Competiția este un ingredient necesar pentru excelență. De exemplu, în lumea afacerilor, când o companie are un monopol, se vede o tendință către nepăsare și lenevie, pentru că nu există competiție care să mențină serioasă acea companie. Cu cât există mai multă competiție, cu atât pătrundem mai mult în profunzimile ființelor noastre pentru a îmbunătăți lucrurile, pentru a încerca mai mult, pentru a face totul mai bine.

Când mi-am făcut lucrarea de diplomă din Olanda, în anii 1960, țara aceea trecea printr-o teribilă criză imobiliară. Olanda era țara cu cea mai mare densitate a populației, și era aproape imposibil ca un străin să găsească unde să locuiască. Am mers din agenție în agenție încercând să găsim un apartament unde să locuim, eu, soția și fiica noastră. În tot acest timp, am învățat prima expresie în olandeză: niets aan to doen mijneer, care era mereu însoțită de o ridicare neajutorată din umeri. Sensul era acesta: „Nu avem cum să vă ajutăm”. Acest lucru mă înnebunea, pentru că eu credeam că există întotdeauna ceva ce putem face ca să rezolvăm problema – aceasta era gândirea americană. Corpul de ingineri al armatei SUA obișnuiește să folosească această expresie: „Ce este dificil, rezolvăm imediat; ce este imposibil doar o să ne ia câtva timp”. Aceasta este ingeniozitatea americană – dorința după succes, după a găsi o soluție la problemele cu care ne confruntăm. A fost nevoie să trăiesc într-o altă societate ca să îmi dau seama, prin contrast, cât de adânc înrădăcinată era această atitudine în societatea americană.

Poporul american este vrăjit de competițiile sportive. Mă regăsesc uneori prin în vizionarea meciurilor de fotbal, cu adrenalina la maxim și fiind emoționat, gândindu-mă cum se va sfârși acel meci. Ce contează în termenii veșniciei cine câștigă acel meci, și de ce ar trebui să mă preocupe atât de mult? Dacă ar fi venit cineva de pe altă planetă și ne-ne-ar fi văzut cu o astfel de atitudine, ar fi zis că suntem nebuni.

Dar important este dramatismul umblării noastre după un obiectiv, dorința după succes. Noi suntem oameni ghidați de obiective. Este un lucru ce se află în sângele nostru, în tradițiile noastre, în istoria și cultura noastră. Omul care trudește ca un rob toată săptămâna și nu vede că a ajuns prea departe poate cel puțin să trăiască sentimentul că vede măcar că echipa favorită a câștigat. Uitați-vă la noi când vorbim despre echipa favorită din sporturi: când câștigă, obișnuim să spunem, „noi am câștigat”; când pierde, noi zicem că „ei au pierdut”. Noi ne dorim să fim parte din succes, să câștigăm.

În urmă cu vreo câțiva ani, am vorbit cu un om a cărui afacere se presupunea că îi ajuta pe oameni să își planifice viitorul. M-a întrebat care erau țelurile mele, ce voiam să realizez în viață. Parcurgând tot acel exercițiu, am observat că din obiective lipsea clar un lucru: nu se vorbea nimic despre neprihănire.

M-am gândit atunci: „Ce-i greșit în această imagine? Cum ar putea un creștin să își stabilească țeluri în viață și să nu aibă în capul listei dorința de a fi neprihănit înaintea lui Dumnezeu?” N-a spus Domnul nostru: „Căutați mai întâi Împărăția lui Dumnezeu și neprihănirea Lui, și toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra” (Matei 6:33)? Unul dintre cele mai înfiorătoare lucruri pe care Isus le-a spus vreodată a fost avertismentul pe care l-a dat când a afirmat că, „dacă neprihănirea voastră nu va întrece neprihănirea cărturarilor și a fariseilor, cu niciun chip nu veți intra în Împărăția cerurilor” (Matei 5:20). Fariseii erau devotați umblării după neprihănire, dar ei au ajuns să umble într-o alergare distorsionată după auto-neprihănire. Poate fi ușor să refuzi umblarea după neprihănire cu pretenția că o vei sfârși mereu în auto-neprihănire și îngâmfare. Dar acest lucru nu elimină obligația pe care Hristos ne-a dat-o de a căuta mai înainte de toate Împărăția lui Dumnezeu și neprihănirea Lui.

Acest lucru iese la lumină în Fericiri, unde Isus a pronunțat o binecuvântare peste cei al căror obiectiv este neprihănirea: „Ferice de cei flămânzi și însetați după neprihănire, căci ei vor fi săturați!” (Matei 5:6). El nu a spus: „Ferice de cei al căror țel este neprihănirea, căci vor atinge acel țel” și nici, „Ferice de cei care au o dorință după neprihănire, căci vor vedea cum dorința inimii lor va fi împlinită”. Nu, ci El a vorbit în termenii de zi cu zi ai unei foame intense. Nouă nu ni se cere doar să căutăm neprihănirea sau să facem din ea un obiectiv, ci să fim flămânzi și însetați după neprihănire.

Uneori vedem cum unii sportivi sunt atât de bine plătiți încât au tendința de a se culca pe lauri și să nu mai aibă dorința de a câștiga. Alteori, criticii se uită la super-staruri și spun: „Lor nu le este foame”, în timp ce tânărul jucător, care nu este celebru și nu capătă recompense mari, este încă flămând. El își pune la lucru toată energia. Când cineva este dedicat cu pasiune sarcinilor sale, noi spunem că este flămând după succes. Isus nu spunea, „Ferice de cei preocupați de la distanță ca să crească, într-o măsură anume, dacă este posibil, în neprihănire”. El a pronunțat binecuvântarea asupra celor flămânzi după ea. Ferice de cei a căror foame după neprihănire este o pasiune mistuitoare.

Ce spune Noul Testament chiar despre Isus însuși? Acel zel pentru casa Tatălui Său Îl mistuia (Ioan 2:17). Această exprimare grafică ne arată că pasiunea lui Isus pentru lucrarea Tatălui Său ceresc Îl cuprindea cu totul. Hrana Lui era să facă voia Tatălui Său. De aceea, Isus însuși a fost ilustrat ca un Om care a umblat cu pasiune după neprihănire, și El a avut din plin neprihănirea după care a umblat. Nu există vreo cale ca Isus să fi fost mai neprihănit decât a fost, dar El era flămând după ea în natura Lui omenească.

Noi suntem obligați să ne definim deseori mai degrabă în termenii realizărilor noastre decât în termenii caracterului nostru. Dar Isus a pronunțat o binecuvântare asupra unei trăsături de caracter: ferice de cei flămânzi și însetați după neprihănire. El a afirmat că aceasta nu va fi o căutare fără rod, căci El a făgăduit: „ei vor fi săturați”. Învățăturile lui Isus, în special cele din Predica de pe Munte, reflectă adeseori atitudini care se găsesc în Isaia. Într-un loc, Dumnezeu spune următorul lucru: „Cei nenorociți și cei lipsiți caută apă, și nu este; li se usucă limba de sete. Eu, Domnul, îi voi asculta; Eu, Dumnezeul lui Israel, nu-i voi părăsi. Voi face să izvorască râuri pe dealuri, și izvoare în mijlocul văilor; voi preface pustia în iaz și pământul uscat în șuvoaie de ape; voi sădi cedri, salcâmi, mirți și măslini în pustie” (Isaia 41:17-19).

Această făgăduință făcută de Dumnezeu într-un ținut uscat și deșertic însemna că El avea să îi sature pe cei flămânzi și însetați după El. El a spus: „Voi toți cei însetați, veniți la ape, chiar și cel ce n-are bani! Veniți și cumpărați bucate, veniți și cumpărați vin și lapte, fără bani și fără plată!” (Isaia 55:1). Noi ne hrănim din Pâinea vieții, Pâinea care S-a coborât din Cer, care hrănește sufletul și satură duhul omului.

În esență, noi ne dorim să fim primiți de Dumnezeu – dar aplauzele oamenilor pot să ne asurzească și ne pot face să ne îndreptăm atenția către orice alte obiective, nu către ceea ce Hristos a spus că trebuie să fie prioritatea în poporul Său: să fim neprihăniți. A fi neprihănit nu este atât de complicat, căci tot ce înseamnă este să facem ce este drept. Trebuie să avem o pasiune de a face ce este drept.

Capitolul 6

FERICE DE CEI MILOSTIVI

„Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea parte de milă!” (Matei 5:7).

Este fascinant să vedem cum virtuțile din Fericiri sunt echilibrate cu promisiunile care le însoțesc. Putem vedea cum pare să existe o relație între virtute și răsplata dată celor care demonstrează acea virtute. Cei flămânzi și însetați după neprihănire capătă promisiunea că vor fi săturați. Celor ce plâng li se promite mângâiere. Cei blânzi – adică aceia care sunt gata să accepte deciziile Providenței în această lume – vor moșteni pământul.

În versetul 7 există același fel de proporționalitate între virtute și promisiune: „Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea parte de milă”. Acest lucru este deopotrivă mângâietor și înfricoșător. Aici nu avem o învățătură neobișnuită a lui Isus, căci El a predicat frecvent astfel de lucruri. Noi suntem învățați cum să ne rugăm chiar în Rugăciunea Domnului: „ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi le iertăm greșiților noștri” (Matei 6:12), iar mai târziu, în Predica de pe Munte, ni se spune că aceeași măsură cu care arătăm milă față de alții va fi măsura în care ne putem aștepta ca Dumnezeu să arate milă față de noi (Matei 7:2). Acest lucru este înfricoșător, pentru că noi avem tendința de a nu fi la fel de milostivi față de alții cum este Dumnezeu față de noi.

Isus ilustrează legătura dintre a arăta și a primi milă prin pilda robului nemilostiv sau neiertător (Matei 18:23-35). Un om îi era dator stăpânului lui o sumă mai mare decât putea plăti vreodată, așa că l-a implorat pe acesta să aibă milă de el. Stăpânul lui a manifestat milă și i-a iertat datoria. Totuși, robul a plecat de acolo și imediat i-a cerut unui alt om ceea ce acesta îi datora, fiind vorba despre o datorie foarte mică. În această pildă, Isus arată cât de nepotrivit este să primești o doză uriașă de milă divină, dar să fii total indispus să dai la rândul tău har și milă la nivel omenesc. Promisiunea milei este legată deseori de porunca de a fi miloși – iar noi, cei care am primit cea mai mare îndurare de la Dumnezeu, suntem cei care ar trebui să fim cei mai milostivi unii cu alții.

În Evanghelia după Ioan găsim povestea femeii prinsă în curvie (Ioan 7:53-8:11). Fariseii au luat această femeie în rușinea ei totală și au târât-o în templu. Preocuparea lor în această situație nu avea nimic de-a face cu zelul lor pentru păstrarea purității Legii lui Moise; ei voiau doar să îl atragă pe Isus în capcană, iar această femeie era doar un fel de momeală. În Legea Vechiului Testament, adulterul era o ofensă capitală, ce trebuia pedepsită cu omorârea cu pietre, pedeapsă ce era aplicată de liderii religioși. Dar Israelul din vremea lui Isus era o națiune cucerită și ocupată de Roma. Unul dintre lucrurile pe care romanii le impuneau națiunilor cucerite era jurisprudența romană în cazul celor acuzați de infracțiuni care implicau pedeapsa cu moartea: doar autoritățile romane puteau emite sentința aceasta și doar ele puteau face execuția celor condamnați.

Iată unde era capcana: dacă Isus ar fi spus că femeia trebuia ucisă pentru a întări Legea mozaică, atunci fariseii s-ar fi dus la liderii romani și ar fi spus că El nu asculta de legea romană în legătură cu pedeapsa capitală. Dar dacă El ar fi spus ca ea să nu fie executată, ar fi abandonat poruncile Legii ebraice, iar fariseii L-ar fi declarat eretic.

La început, Isus nu a răspuns nimic și, în schimb, a început să scrie ceva pe nisip. Ioan nu ne spune ce anume scria Isus. El le-a spus apoi fariseilor: „Cine dintre voi este fără păcat, să arunce cel dintâi cu piatra în ea” (8:7). Apoi s-a aplecat și a continuat să scrie pe nisip. Unul câte unul, începând cu cei mai bătrâni, mulțimea s-a dispersat.

Este important ceea ce Isus a făcut mai departe. Femeia păcătuise, iar Legea ebraică spunea că ea trebuia ucisă, dar legea romană preciza că evreii nu o puteau ucide. Fiul Omului avea însă mai multă autoritate decât Moise și chiar decât împăratul Romei; dacă El voia să execute această femeie, avea autoritatea lui Dumnezeu să facă așa ceva. El nu a ignorat Legea mozaică. El a fost de acord că păcatul ei cerea pedeapsa capitală, după care l-a desemnat pe executorul ei: „cine dintre voi este fără păcat”. Exista oare vreunul din acel grup fără păcat? Da, exista cineva – Hristos însuși. El avea autoritatea și puterea să ucidă acea femeie, dar nu a făcut acest lucru.

În final, Isus a rămas singur cu femeia. El i-a spus: „Femeie, unde sunt pârâșii tăi? Nimeni nu te-a osândit?” (v. 10). Iar ea a spus: „Nimeni, Doamne”. Isus i-a răspuns: „Nici Eu nu te osândesc. Du-te, și să nu mai păcătuiești” (v. 11). El nu a declarat-o nevinovată, nici nu i-a spus să nu se simtă vinovată. Existase un păcat real, dar Isus nu a tratat acel păcat cu superficialitate. El s-a adresat ei cu demnitate și a tratat-o cu bunătate, blândețe și sensibilitate. Ea era zdrobită și smerită înaintea lui Hristos. El nu i-a dat ceea ce merita, ci i-a dat milă.

Există multe ocazii când ne aplecăm după piatră repede, abrupt, fără să ne gândim și uitând că noi înșine nu suntem lipsiți de păcat. Isus era fără păcat, dar, în loc să îi dea dreptate acestei femei, El i-a dat îndurare. Această întâmplare este un model în miniatură a felului în care noi toți suntem în prezența lui Dumnezeu, pentru că noi toți am comis adulter înaintea lui Dumnezeu. Închinându-ne altor dumnezei, L-am trădat pe Preaiubitul nostru. Biserica este mireasa lui Hristos, dar biserica este răscumpărată din starea de curvă.

Singura cale prin care putem spera să stăm în prezența Lui este ca El să ne trateze în același fel în care a tratat acea femeie. El a fost milostiv, și datorită milei Lui putem trăi și noi. Tocmai prin harul lui Dumnezeu noi continuăm să respirăm în această lume. Iată de ce Isus a spus: „Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea parte de milă”. Pentru noi ar trebui să fie ușor să fim milostivi, pentru că trăim fiecare clipă a vieților noastre pe baza milei lui Dumnezeu.

Capitolul 7

FERICE DE CEI CU INIMA CURATĂ

„Ferice de cei cu inima curată, căci ei Îl vor vedea pe Dumnezeu!” (Matei 5:8).

În primul capitol, am menționat binecuvântarea supremă promisă fiecărui creștin, viziunea beatifică de a-L vedea pe Dumnezeu așa cum este El. Noi ne trăim viețile coram Deo, înaintea feței lui Dumnezeu, dar fața Lui rămâne mereu invizibilă pentru noi. Această Fericire promite în mod specific viziunea beatifică.

O spun din nou, noi vedem că există o legătură între promisiune și virtutea specifică manifestată în cei cărora le este făcută promisiunea. Cei milostivi vor primi milă. Cei ce plâng vor fi mângâiați. Cei flămânzi și însetați după neprihănire vor fi săturați. Acum ni se spune că cei cărora li se promite că Îl vor vedea pe Dumnezeu sunt cei „cu inima curată”.

Aceasta este o afirmație înspăimântătoare. Dacă ar fi ca Dumnezeu să aprindă o lumină care să ne scoată la iveală inimile, El n-ar găsi inimile noastre curate. Dacă doar cei cu inima curată au vreo speranță de a-L vedea pe Dumnezeu, atunci suntem în afara ei, iar acest lucru nu se datorează vreunui defect fizic din noi, ci absenței curăției în caracterul nostru.

Isus a spus că cei curați în esența ființelor lor sunt cei care Îl vor vedea pe Dumnezeu. În 1 Ioan vedem promisiunea viziunii beatifice: „Vedeți ce dragoste ne-a arătat Tatăl, să ne numim copii ai lui Dumnezeu! Și suntem” (1 Ioan 3:1a). Ioan a introdus această parte a epistolei lui cu o expresie de uimire apostolică. Lucrul care este incredibil și uimitor este că oamenii care nu sunt curați în inimă sunt înfiați în familia lui Dumnezeu. Pur și simplu nu ne calificăm pentru acea relație în termenii caracterului nostru; și totuși, suntem chemați copiii lui Dumnezeu.

Ioan continuă astfel: „Lumea nu ne cunoaște, pentru că nu L-a cunoscut nici pe El. Preaiubiților, acum suntem copii ai lui Dumnezeu. Și ce vom fi, nu s-a arătat încă. Dar știm că, atunci când Se va arăta El, vom fi ca El; pentru că Îl vom vedea așa cum este. Oricine are nădejdea aceasta în El, se curăță, după cum El este curat” (3:1b–3).

Oamenii au adesea întrebări despre cum va fi în Rai. Cum vom fi atunci? Ne vom cunoaște unii pe alții? Vom părea că avem aceeași vârstă ca în momentul când am murit? Sau vom avea trupuri care ar fi întrucâtva fără vârstă? Cu ce ne vom ocupa timpul? Noi suntem mereu încurcați de astfel de lucruri, și cred că și Ioan era, căci el a spus: „Și ce vom fi, nu s-a arătat încă”. Nouă ni se dau crâmpeie din cum va fi Raiul, dar nu avem o imagine completă la ce să ne așteptăm când vom trece de cealaltă parte. Ioan știa limitele cunoașterii și chiar limitele revelației pe care a primit-o de la Domnul în aceste chestiuni, dar el nu ne lasă să ne zbatem în întuneric. Noi nu știm precis cum vom fi, dar iată ce știm: vom fi ca El, ca Hristos.

În altă parte, când Noul Testament vorbește despre culminarea Împărăției lui Hristos la revenirea Lui, el folosește limbajul apocaliptic, care are sensul de „descoperire”. În acel moment, Hristos Se va arăta și va veni în gloria Sa deplină. Când Biblia vorbește despre a-L revedea pe Hristos, ni se spune că, atunci când El va apărea în descoperirea Sa, noi Îl vom vedea; orice ochi Îl va vedea. De aceea, forța acestor pasaje ar trebui să ne îndrepte atenția către nădejdea de a-L vedea pe Hristos în plinătatea gloriei Sale.

Definiția teologică a Trinității spune că Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt sunt trei în persoană, dar unul în esență sau ființă. Acest adevăr promite ceva chiar mai măreț, dacă am putea să îl cuprindem, decât să-L vedem pe Hristos față în față în plinătatea strălucirii Lui. Noi nu vedem doar expresia chipului perfect al lui Dumnezeu; Îl vom vedea pe Dumnezeu în însăși esența Lui, față în față. Evident, acest lucru dă naștere unei întrebări filosofice și teologice: dacă Dumnezeu este un Duh, cum poate vorbi Biblia despre a-L vedea în puritatea esenței Sale, când esența Lui pură este spirituală și invizibilă?

Jonathan Edwards a formulat unele gânduri interesante pe această temă. Sigur că gândurile lui sunt speculative, dar eu sunt entuziasmat când mă gândesc la ele. Noi punem mare preț pe ideea de a fi martori oculari; cineva ar spune că un lucru este adevărat pentru că l-a văzut cu propriii ochi. Noi știm cât de importantă este vederea trupească și că un orb ar da orice ca să i se redea vederea. Astfel, ca să vedem, ochii trupești trebuie să fie funcționali, iar creierul trebuie să interpreteze corect ceea ce vedem. Dar abilitatea de a vedea nu este suficientă; avem nevoie de lumină. Nu putem vedea în întuneric. Edwards a sugerat că experiențele despre care noi credem că sunt de tipul celor directe și imediate, experiențe de martori oculari, sunt în realitate experiențe indirecte și mediate. Ele trec prin etapele intermediare ale luminii, sensibilității, stimulării nervoase și așa mai departe. Așa cum afirma Edwards, vederea finală a lui Dumnezeu va fi una care va avea loc fără ochi. Ea va fi o percepție directă și nemijlocită de către sufletul omenesc a esenței lui Dumnezeu – un mod de percepție complet și dramatic transcendent. Toate barierele care ne împiedică să Îl vedem pe Dumnezeu vor fi îndepărtate, iar noi vom fi plini în sufletele noastre de perceperea directă și nemijlocită a ființei lui Dumnezeu. Isus a spus: „Ferice de cei cu inima curată, căci ei Îl vor vedea pe Dumnezeu”. Ceea ce ne împiedică să avem parte acum de viziunea lui Dumnezeu este necurăția noastră, păcatul. Ioan a spus că, atunci când Îl vom vedea, vom fi ca El, căci Îl vom vedea așa cum este El. Rămâne întrebarea dacă Dumnezeu ne va glorifica în Cer, permițându-ne să Îl vedem așa cum este, sau dacă El ni Se va arăta, lucru care ne va purifica. Nu cunoaștem răspunsul, dar este interesant să ne gândim la această întrebare, pentru că nimic nu va fi un agent mai mare al purificării noastre decât o viziune directă și nemijlocită a naturii lui Dumnezeu. Ioan a spus că până și făgăduința acestei viziuni viitoare lucrează încă de pe acum începuturile purificării noastre. De aceea, să păstrăm mereu înaintea noastră acest lucru ca făgăduința finală a desăvârșirii sufletelor noastre.

Capitolul 8

FERICE DE CEI ÎMPĂCIUITORI

„Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemați fii ai lui Dumnezeu!” (Matei 5:9).

Împăciuirea este una dintre cele mai importante teme din întreaga Scriptură. În fapt, întreaga desfășurare a planului răscumpărării implică să cauți pacea în mijlocul unui război care cuprinde întreaga lume și aproape toată istoria omenirii, începând de la creație. În Geneza 3, citim despre căderea în păcat a rasei omenești; ea nu este doar un eveniment istoric izolat, ci începutul unei situații mondiale de ostilitate și înstrăinare. În Noul Testament, Evanghelia este articulată în termenii împăcării: În Hristos, Dumnezeu împăca lumea cu Sine, iar noi, cei care credem în El, am primit slujba împăcării (2 Cor. 5:18-20).

Există anumite condiții necesare pentru ca împăcarea să fie posibilă în orice dispută. Prima este despărțirea, căci fără ea, nu este nevoie de împăcare. Împăcarea adusă de Evanghelie presupune vindecarea unei relații întrerupte.

Am predat cândva la un colegiu înaintea unui grup denumit Clubul Ateilor. Acest club mă invitase să aduc dovezi despre existența lui Dumnezeu. Studiasem în prealabil o predică a lui Jonathan Edwards, intitulată „Oamenii, vrăjmași naturali ai lui Dumnezeu”, în care el vorbea despre ostilitatea față de Dumnezeu care se găsește în inima omului începând de la cădere. Biblia spune că firea pământească este în stare de vrăjmășie față de Dumnezeu – că noi suntem în mod natural dușmani față de Dumnezeu (Rom. 8:7). Elementul central al cuvântării mele față de acești studenți era înclinația ostilă a inimilor lor față de Dumnezeu. Problema nu era că ei nu Îl cunoșteau pe Dumnezeu sau erau indiferenți față de El, ci că Îl urau pe Dumnezeu. Le-am spus că eram gata să discut dovezi în sprijinul existenței lui Dumnezeu, dovezi ale învierii și așa mai departe, dar că, în esență, nu aveau de-a face cu o problemă intelectuală, ci cu una naturală. Ei nu credeau în Dumnezeu nu din lipsa dovezilor, ci pentru că nu voiau să creadă. Această realitate stă în inima rupturii legăturii dintre Dumnezeu și om.

Disputele și ostilitățile erup în tot felul de relații interumane. Soții și soțiile care erau cândva uniți în legăturile sfinte ale căsătoriei ajung uneori să se despartă. La locul de muncă, conflicte violente pot să apară între muncitori și directori, lucruri care conduc la greve, asprime și disensiuni. Una dintre nevoile percepute cel mai acut în societatea noastră este cea a unității în relații. Dezbinarea nu ne este ceva străin. Aceste conflicte ne fac uneori să conștientizăm nevoia medierii.

Când negocierile de la locul de muncă eșuează, adesea se face apel la un mediator care încearcă să conducă părțile în conflict să cadă de acord. Consilierii în căsnicie și păstorii funcționează adesea ca mediatori între soți și soții. Un mediator este o persoană aflată între cele două părți, care încearcă să le vorbească amândurora ca să îi aducă la unitate, ca ostilitățile să se oprească, ruptura să fie vindecată și să aibă loc împăcarea.

Iată de ce esența mesajului creștinismului este una a păcii. Împăciuitorul suprem este Hristos, pentru că rolul suprem ocupat de Isus în Noul Testament este cel de Mijlocitor al nostru. El mediază problema înstrăinării dintre noi și Dumnezeu. Nu înseamnă că noi ne-am fi înstrăinat pentru că Dumnezeu ar fi întors spatele față de rasa omenească, ci că noi I-am întors spatele lui Dumnezeu. Dar Dumnezeu nu Și-a spălat mâinile dispensându-Se de noi; Dumnezeu Tatăl L-a trimis pe Hristos să împlinească lucrarea de mijlocire, să fie Împăciuitorul nostru.

Limbajul păcii este folosit peste tot în Noul Testament pentru a descrie acest eveniment al împăcării. Când Pavel le-a scris romanilor despre mila, harul și iertarea lui Dumnezeu manifestate prin îndreptățirea oamenilor păcătoși prin lucrarea lui Hristos, el a afirma aceasta: „Deci, fiindcă suntem socotiți neprihăniți, prin credință, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos” (Rom. 5:1). Pacea noastră finală a fost asigurată pentru noi de Mijlocitorul suprem, care este Fiul lui Dumnezeu. Ca urmare a împăcării Sale mijlocitoare, noi suntem înfiați în familia lui Dumnezeu. Iată de ce Isus a spus: „Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemați fii ai lui Dumnezeu”. La fel cum El este Fiul lui Dumnezeu și Împăciuitorul, cei care sunt ai Lui, care imită lucrarea Sa de împăciuire la nivel pământesc, vor fi chemați fii ai lui Dumnezeu.

În Biblie putem găsi multe exemple de împăciuire. Iosif a făcut pace cu frații lui (Gen. 45), Ionatan a mijlocit pentru David (1 Sam. 20), David a căutat să se împace cu Saul (1 Sam. 24:8-15), iar Pavel l-a confruntat pe Petru pentru ipocrizia acestuia, ca să îl aducă înapoi la Evanghelie (Gal. 2:11-14).

De ce nu suntem mai implicați în lucrarea împăciuirii? Unul dintre principalele motive pentru care ne ferim de sarcina împăciuirii este că este una periculoasă. Dacă intervii între doi oameni care se luptă, ai putea fi cel care primește următoarea lovitură. Împăciuitorul este ca un paratrăsnet; el poate deveni ținta ostilităților din ambele părți. Dacă a existat vreodată o slujbă mai neplăcută dată vreunui om, aceasta este.

Când Isus a pronunțat binecuvântarea Lui asupra împăciuitorilor, El pronunța o binecuvântare asupra oamenilor care se străduiesc să producă o pace autentică, adevărată și spirituală – nu ceea ce Martin Luther denumea o pace carnală, falsă. Prorocii falși ai Israelului se lăudau cu abilitățile lor de împăciuire, iar mesajul lor favorit era cel al păcii. Profetul Ieremia, trimisul lui Dumnezeu spre împăcare, a dus Cuvântul lui Dumnezeu la un popor rătăcitor și l-a chemat înapoi la El. Poporul nu voia să asculte, pentru că nu îi plăcea felul cum Dumnezeu îl chemase la pacea cu El. Prorocii falși spuneau: „Dumnezeu nu este mânios, totul este în regulă. Dumnezeu te iubește așa cum ești”. Ieremia s-a dus la popor și a spus că acei proroci exclamau, „‚Pace! Pace!’ Și totuși nu este pace” (Ier. 6:14).

O pace autentică este dificil de obținut pentru că poate implica o chemare la pocăință. Acel fel de împăciuire este foarte nepopular, astfel că adesea stârnește împotrivire. Isus ne încurajează să fim împăciuitori pentru că asta poate presupune să stăm în calea rănilor – deși nu în felul în care El a stat. El a luat asupra Sa mânia deplină a lui Dumnezeu împotriva omului, ca și toată mânia pe care omul o îndreaptă către Dumnezeu; niciun om nu a avut parte de o împotrivire mai mare din partea semenilor lui cum a avut Isus pe Calvar. În același timp, El a primit măsura deplină a mâniei Tatălui Său împotriva păcatului. El a primit mânie din ambele părți, și a făcut acest lucru ca să împlinească pacea noastră.

Capitolul 9

FERICE DE CEI PRIGONIȚI

„Ferice de cei prigoniți din pricina neprihănirii, căci a lor este Împărăția cerurilor!” (Matei 5:10).

Pe când eram în ultimul an de seminar, am avut dubioasa onoare de a fi ales să pregătesc și să predic „mesajul absolvenților”. În fiecare an, un membru din clasa care urma să absolve seminarul era invitat să se adreseze tuturor studenților, cadrelor de la facultate și întregii adunări a prezbiteriului local într-o convocare specială la școală. Seminarul la care eu învățasem nu se remarca pentru o dedicare față de teologia biblică sau pentru conservatorism, așa că adeseori m-am regăsit înotând împotriva curentului. În mesajul meu, am predicat din cartea Iov și am vorbit despre natura păcatului omului.

În decursul studiilor mele la seminar, a trebuit să studiez diferite căi de a defini și explica natura păcatului: în termenii limitărilor existenței umane, ai existenței nesincere și ai amenințării cu neființa. Toate acestea ne puneau în fața unor idei interesante, lucruri pe care le-am recunoscut în predica mea. Totuși, am spus eu, când citesc Scriptura, văd că nu aceasta este definiția biblică a păcatului. Păcatul este de departe mai mult decât a fi limitat, nesincer sau amenințat cu neființa. Conform Scripturii, păcatul este o ofensă împotriva lui Dumnezeu, care este sfânt. Am vorbit despre încercarea inițială a lui Iov de a se apăra în fața măreției transcendente a lui Dumnezeu; totuși, când L-a văzut pe Dumnezeu, Iov a spus: „Îmi pun mâna la gură. Am vorbit odată, și nu voi mai răspunde; de două ori, și nu voi mai adăuga nimic” și „mi-e scârbă de mine și mă pocăiesc în țărână și cenușă” (Iov 40:4-6; 42:6).

Colegii mei de clasă m-au îmbrățișat și și-au exprimat recunoștința pentru predica mea. A fost o experiență extraordinară de dragoste și afecțiune, însă a fost una de scurtă durată. Imediat ce am ieșit din capelă, trei profesori stăteau în prag, împreună cu decanul instituției, și puteai spune fără să greșești că erau furioși. Ei auziseră în predica mea o critică la adresa teologiei pe care ei o predaseră la seminar. Tremurând de mânie, decanul a venit și m-a mustrat aspru. Cu degetul aproape înfipt în fața mea, el mi-a spus: „Asta este cea mai gravă denaturare a teologiei creștine pe care am auzit-o vreodată”.

Dr. John Gerstner era pe atunci profesor de istorie și teologie creștină, și un expert în teologie biblică reformată. Alb la față și tremurând, m-am dus în biroul lui și i-am povestit tot ce se petrecuse. El s-a uitat la mine cu un zâmbet cald și mi-a spus: „Ferice de tine, Roberto” (așa mă numea el, după numele marelui Roberto Clemente). „Orice creștin reformat de la Martin Luther până la B.B. Warfield se bucură în Cer pentru predica spusă de tine azi în capela acestei instituții”, a continuat el. „Nu îți dai seama că lucrurile prin care ai trecut azi înseamnă să fii persecutat și batjocorit pentru Evanghelie și că Domnul nostru a spus, ‚Ferice de cei prigoniți’?”

Trăind în America, noi avem libertatea de a predica Evanghelia fără a fi supuși criticilor și persecuției violente, dar situația a fost diferită în cazul multor creștini de peste tot din lume și de-a lungul istoriei. Istoria creștinismului este indubitabil plină de persecuții la adresa copiilor lui Dumnezeu. Creștinii au fost întemnițați, torturați și uciși, li s-au distrus afacerile și sursele de venit, și li s-a pângărit reputația. Martin Luther a fost acuzat că ar fi stârnit un cuib de viespi, dând naștere unui conflict atât de mare pe tema Evangheliei, încât ar fi trebui să fie rușinat de acesta. El a spus că, ori de câte ori Evanghelia este predicată clar, fără denaturări, va exista conflict, iar dacă în viața unei biserici nu există niciun conflict, cel mai probabil acela este un semn că Evanghelia nu este predicată.

De aceea, generația noastră trebuie să își pună întrebări precum: De ce nu ajunge nimeni dintre noi în temniță? De ce nu suntem omorâți cu pietre și bătuți cu nuiele, cum erau apostolii? De ce nu își scrâșnesc oamenii dinții la noi cu acea ostilitate viscerală de care au avut parte Isus și profeții din Vechiul Testament?

Desigur, dacă oamenii sunt mânioși pe noi, asta nu înseamnă în mod necesar că am fi credincioși față de Evanghelie. Se poate să fi fost ofensatori sau insensibili, și ca oamenii să reacționeze corect. Aici trebuie să fim atenți. Noi nu ne dorim să jignim pe nimeni prin comportamentul nostru; dacă necredincioșii se simt ofensați, la mijloc trebuie să fie mesajul Evangheliei, care străpunge inimile necredincioase. Dar trebuie să ne întrebăm dacă nu cumva este ceva greșit la noi în condițiile în care nu ne confruntăm cu acea împotrivire de care au avut parte creștinii în istorie.

Un motiv pentru care nu avem parte de multă opoziție este că societatea noastră este mai indiferentă decât în trecut. Dar poate că cea mai mare cauză a absenței persecuției mai dure în vremurile noastre este că noi am învățat cum să o evităm. Am devenit maeștri în evitarea conflictelor, și cea mai bună cale de a evita conflictele legate de Evanghelie este să o diluăm ca să o facem mai acceptabilă oamenilor.

Îmi aduc aminte cât de surprins am fost de reacția unora dintre prietenii mei când eu însumi am fost convertit la Hristos. Eu am fost convertit în primul an de facultate și a fost cel mai minunat lucru din toată viața mea, așa că abia așteptam să vină vacanța ca să mă întorc acasă și să mă întâlnesc cu toți prietenii mei. Ne cunoșteam de ani de zile și eram foarte atașați unii de alții. Cu toate acestea, când le-am spus de convertirea mea, s-au uitat la mine de parcă îmi pierdusem mințile. Ei mi-au zis: „Ai ajuns un fel de fanatic”. Unii dintre ei au devenit chiar ostili. Am fost șocat; eu eram fericit că Îl descoperisem pe Hristos, și presupuneam că și ei aveau să fie.

Mi-am dat seama că există mereu o ispită de a dilua chemarea la pocăință pe care Dumnezeu ne-o adresează tuturor. Noul Testament ne avertizează că trebuie să ne păzim de cei care vor să le fie pe plac oamenilor și de toți cei vorbiți de bine, pentru că Isus a spus: „Dacă vă urăște lumea, știți că pe Mine M-a urât înaintea voastră”. El n-a sugerat că ura semenilor noștri ar fi fost doar ceva posibil, ci a spus că prigoana este o certitudine: „În lume veți avea necazuri” (Ioan 16:33).

Este ușor să devenim paranoici ca răspuns la experiența neplăcută a respingerii. Dar ni se spune să ne îndreptăm către Dumnezeu cerându-I harul de a îndura persecuția de dragul lui Hristos și a Împărăției Lui. Hristos este onorat când poporul Lui îndură cu răbdare împotrivirea lumii. Nu ar trebui să fim surprinși când se petrec astfel de lucruri, dar nici să le stârnim când nu este necesar. Totuși, ele se întâmplă când predicăm Evanghelia și trăim pentru Hristos.

În această ultimă Fericire, Isus a spus că cei care sunt persecutați pentru o cauză dreaptă – adică pentru Isus – vor primi Împărăția ca moștenire. Când suntem disprețuiți și respinși de oameni, când avem parte de împotrivirea oamenilor, noi suntem părtași suferințelor lui Hristos, căci El a suferit aceste lucruri înaintea noastră și pentru noi. Iar Tatăl L-a făcut Regele regilor și a pregătit o Împărăție pentru cei care umblă cu El.

Acești credincioși – care sunt părtași respingerii Lui și care sunt răbdători și gata să îndure persecuția când caracterul lor este modelat prin încercări și prigoană – așa cum spunea apostolul Pavel, ei trăiesc în viețile lor suferințele lui Hristos (2 Tes. 1:3-12). Când suntem vorbiți de rău și respinși de oameni, răspunsul nostru nu ar trebui să fie amărăciunea, nici să ne pierdem energia, nici să cădem pradă descurajării – ci, așa cum spunea Isus, să ne bucurăm și să ne veselim.

Fericirile sunt rețeta lui Dumnezeu pentru felul în care să fim fericiți și binecuvântați. Ele ne învață ce Îi este plăcut lui Dumnezeu. El este desfătat să le dea aceste binecuvântări celor care își găsesc plăcerea în El și să îi mângâie pe cei care trec prin necazuri. El le promite lumea celor care I se supun și care imită autoritatea Lui plină de blândețe, și promite să îi sature pe cei ce tânjesc după neprihănire. Cei care manifestă milă și cei curați în inimă Îl vor vedea pe Dumnezeu. Cei împăciuitori sunt cu adevărat cei care cunosc pacea cu Dumnezeu prin Hristos, iar cei prigoniți pentru Hristos vor câștiga Împărăția. În toate aceste modalități, Dumnezeu promite să îi binecuvânteze pe cei care Îl caută. Într-o zi, noi vom primi binecuvântarea finală: să Îl vedem așa cum este El și să îl proslăvim pe veci.

DESPRE AUTOR

Dr. R.C. Sproul a fost fondatorul și președintele Ligonier Ministries, păstorul fondator al Saint Andrew’s Chapel din Sanford, Florida, primul președinte al Reformation Bible College și redactor șef al revistei Tabletalk. Programul său radio intitulat Renewing Your Mind, este transmis zilnic pe sute de posturi de radio din întreaga lume și poate fi ascultat online.

El a fost autorul a peste 100 de cărți, printre care The Holiness of God, Chosen by God, și Everyone’s a Theologian.

El a fost recunoscut în lume ca argumentele sale articulate în apărarea ineranței Scripturii și a nevoii ca poporul lui Dumnezeu să fie întemeiat convingător în Cuvântul Lui.

MAGNA GRATIA

Noi vestim Evanghelia harului

Asociația MAGNA GRATIA este o organizație non-profit care își concentrează eforturile pe proclamarea Evangheliei prin literatură consecventă doctrinar, prin evanghelizare și echiparea bisericilor evanghelice de limba română.

Dacă ai fost binecuvântat citind această carte, poți ajuta la binecuvântarea altui credincios, prin unul sau mai multe lucruri, după cum urmează:

1) Recomandă mai departe această carte!

2) Vizitează paginile noastre de internet la adresa magnagratia.org și află mai mult despre lucrarea noastră, și citește GRATUIT cele peste 250 de cărți ale unora dintre cei mai buni autori creștini din istorie.

3) Rămâi conectat la noutățile MAGNA GRATIA abonându-te pe website, așa încât să fii anunțat când publicăm noi resurse și vizitând pagina noastră de Facebook la adresa www.fb.com/MagnaGratiaRomania.

4) Spune-le și altora despre lucrarea noastră.

5) Roagă-te pentru noi.

6) Donează și ajută-ne să mergem mai departe cu această lucrare. Donațiile se pot face online, la adresa www.magnagratia.org/donatii.html

Pentru orice alte informații, scrie-ne la contact@magnagratia.org. Mulțumim!